Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Je-li vůbec někde v diskografii MERCYFUL FATE místo, které se dá označit jako ne úplně nejpřesvědčivější, pak je to jistě album „Dead Again“, které vyšlo dva roky po báječném „Into The Unknown“. Skupina před jeho nahráváním přišla o jeden z pilířů, totiž kytaristu Michaela Dennera (na jehož místo naskočil nestor švédské scény a pozdější další Kingův neodmyslitelný parťák Mike Wead), a to jí zřejmě poznamenalo víc, než si byla ochotná připustit. K tomu se navíc vezla na vlně úspěšných a v rychlém sledu nahrávaných alb, takže bylo nejspíš jen otázkou času, kdy se onen do té doby tak bezvadně fungující metalový stroj zadrhne.
K tomu by se, myslím, přesto slušelo poznamenat, že „Dead Again“ rozhodně není špatným albem. Jsou na něm pořád ke slyšení MERCYFUL FATE v solidní formě a je plné razantních kytarových riffů, vonících domácí dílnou kapely, a Kingova strašlivě vyladěného a nekonečně vysokého vokálu. Jen bohužel v jeho druhé části (od skladby „Mandrake“ přesněji) začíná ztrácet na své obvyklé naléhavosti a určujícím charakteru, takže sice posloucháte stále stejnou kapelu, ale náhle máte pocit, že jí někdo řekl, že si už může nahrát, co chce, protože fanoušci jí to stejně zbaští i s navijákem.
Úplně nejzřetelnější je to třeba na titulní skladbě, roztahující se (na skupinové poměry) na do té doby neuvěřitelných téměř čtrnácti minutách. Po celou její stopáž, a že je to tedy skutečně stopáž, vlastně vnímáte, že hrají MERCYFUL FATE, ale nic víc. Neodnesete si žádný zážitek, žádný moment, pro který byste chtěli skladbu slyšet znovu, prostě nic, co dřív přicházelo s tvorbou dánského metalového tělesa v drtivé většině případů naprosto samozřejmě. A kupodivu, vrátíme-li se ke zmíněné druhé půli alba, se to týká stejnou měrou jak Kingových, tak i Shermannových skladeb.
Naštěstí je zde ale první půle celé nahrávky a ta celou situaci celkem slušně zachraňuje. Pro úvodní pětici skladeb platí úplný opak toho, co jsem psal před chvílí, a je jisté, že snese ta nejpřísnější srovnávací měřítka. Bez výjimky a bez kompromisů. Mocně působivá úvodní „Torture (1629)“, vrcholící v omamném refrénu (a po textové stránce – jinak na celém albu znovu poslušně vedené v hororovém duchu – tak trochu navazující na čarodějnické téma alba KING DIAMOND „The Eye“), po ní dokonalé metalové řezivo „The Night“ s vtipným užitím Satanova pseudonymu „Old Nick“ v textu a hned vzápětí štiplavá „Since Forever“, poslušně pochodující v rytmu Holmových bicích. Jako v muzeu MERCYFUL FATE, kde nevíte do které vitríny koukat dřív. A to ještě přijdou parádní, temné diamondovské kousky (ve stejném roce, jako vyšlo sólové „Voodoo“, jen tak mimochodem a pro ilustraci) „The Lady Who Cries“ a zejména „Banshee“, geniální zhudebnění námětu textu, totiž bájné irské víly smrti, zvěstující svým kvílením a pláčem smrt v rodině.
Tak tedy směřovali MERCYFUL FATE vstříc konci druhého tisíciletí, a přestože si vybrali trochu slabší autorskou chvilku, pohybovali se nepochybně stále ještě ve vrcholové oblasti sinusoidy svých vlastních schopností ve zmíněném časovém období. A k případnému ostrému sešupu bylo stále ještě daleko…
1. Torture (1629)
2. The Night
3. Since Forever
4. The Lady Who Cries
5. Banshee
6. Mandrake
7. Sucking Your Blood
8. Dead Again
9. Fear
10. Crossroads
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.